Török Tamás:  Unitáriusok című könyvéből itt megtalálható az

Előszó (ifj. Bartók Béla)
Mi az, hogy unitárius? 
Kis gyűjtemény Dávid Ferenc-ábrázolásokból 
A Blandrata-recept 

Előszó

Egy hindu teológiai tanár, egy egyházi találkozón egyízben a kereszténységről elmélkedett.
Elmondta, hogy a keresztény eszme terjesztői a távoli világrészeken, így Indiában is eleinte misszionáriusok megjelenésével kezdték ismertetni az ottaniak számára a hitfelfogást, ámde rövidesen újabb hittérítők érkeztek, akik elsősorban azzal foglalkoztak, hogy a már ott levők tanításait megcáfolják és néha durva hangnemben beszéljenek az eltérő keresztény irányzatokról. Ez gondolkodóba ejtette a hindu vallású teológust, mondván, hogy különös vallás lehet az ilyen békétlenséget teremtő közösség.
Európában - most már magunk között - különböző mértékben ugyanez a jelenség volt érezhető és ezt a világi hatalmak támogatásával a nagyobb egyházak a védekezésre képtelen kisebb közösségek háttérbe szorításával igyekeztek megalapozni.
A magyarság számára talán a legszomorúbb, hogy az egyetlen magyar alapítású egyház, az Erdélyben a XVI-ik században született unitárius - amely humanizmusával, a vallásszabadság 1568-ban kimondott rörvényesítésével és haladó szellernével kiemelkedõ lehetne - állandó szálka volt a többi keresztény felekezet szemében. Ez gyakran ma is tapasztalható és kis létszámuk miatt igen sokan nem is isrnerik õket és az idõnként nyilvánosságra kerülõ híradásokat idegenkedve vagy értetlenül fogadják.
Az eszmék terjesztésének elsö helye a maradandó irodalom és a kis létszámból eredõen kevés az ezzel foglalkozni tudó unitárius író. Ezen kevesek közé tartozik ennek a könyvnek szerzõje, Török Tamás, akinek az évek során több küiönbözõ mûfajú mûve jelent meg.
A négy részre tagolt mû "Az érték joga" címû fejezetében mindjárt a lényegre tér és megvilágítván az unitárius gondolat eszmeiségét, ismerteti a többi keresztény egyház idegenkedésének okait és azt, hogy miért akarják sokan kirekeszteni az unitáriusokat a keresztény közösségből. Ez fájdalmas mind jelenkori, mind egykori hazánkban, az unitárizmus szülöföldjén, mikor Nyugaton egyre többen kezdik megérteni a valóságos helyzetet  A közelmúltban megjelent "Keresztények a kerekasztalnál" cimû könyvében Peter Niederstein svájci lelkész - aki többször járt nálunk, megismerte hitünket - kifejti, hogy az unitáriusoknak is méltó helyük kellene legyen az ökumenikus közösségben.
Dávid Ferencről nem maradt fenn hiteles képi ábrázolás, inkább csak írott értékelés, jellemzés. A könyv egyik tanulmánya ezeknek az írások nak szemléletes gyûjteménye. A Blandrata tanulmány fõ kérdése a továbbélés és túlélés különbözõsége, mely Blandrata és Dávid Ferenc eltérő jelleméből fakad és nagy történeti áttekintéssel a túlélésben reménykedi Dávid javára dönti el a kérdést, amelynek igazságát ma talán egyre jobban tudjuk érezni.
A Szent-Iványi Sándor könyvérõl és életéről szóló részletes ismertetés idõszerûségét elsõsorban az "unitárius" kifejezés értelmezése teszi fontossá. Török Tamás könyvének közel fele a "Pietá" c. fejezet, amely cím alatt csupán egy dráma olvasható: a "Pókainé."
Gyulai Pá1 közismert balladája alapján került a köztudatba Török Tamás drámájának hõsnõje. A színmû igen meggyõzõen örökíti meg azt a kort, amelyben évezredes átok során egymást pusztitották a magyarok, és amelynek utóhatását Erdélyben még ma is érezzük. Ezért is idõszerû a mû olvasása, de még idõszerübb lenne idõnkénti elõadása. 
A könyv harmadik része ékesen bizonyítja, hogy a szerzõ nem egyoldalúan szemléli a világot és az embereket, hanem a tolerancia szellemében nem unitáriusokról is megemlékezik. Latinovits vagy Márai nem volt unirárius, de szellemük természetesen az unitárius gondolkodókat is megragadta. "A Latinovits Zoltán szerepálmai" c. fejezet drámai villantásokkkal örökíti meg azt a korszakot, amelyet a magyarság legalább 25 nemzedéke a Dávid Ferencnél említett túlélés reményében (gyakran reményt vesztve) átélt a fizikai és szellemi elnyomás olyan durva vagy kifinomuIt módszerei között, amelyekrõl nem lehet edeget írni, hogy a következõ 25 évjárat, a mai fiatalok és a XXI-ik évszázad talán boldogabb olvasói megismerjék apáik és közeli õseik múltját.
A leírások hitelét nagyban erõsíti, hogy a szerzõ - munkájából folyó - személyes benyomásait tudta leírni.
A "Márai evangéliuma" egy tégla abból a kötelességnek is felfogható építkezésből, amely a Márai életrnûvet éppen az elõzõ fejezetben említett  rombolásból a méltó helyre igyekszik tenni és ebben a szerzõ Márai iránti nagy ragaszkodcísa rokonszenves szubjektívitással nyilatkozik meg.
"A boldoggá avatott völgy" további tanúsága a szerzõ toleranciájának, hiszen itt egy kis katolikus közösség lírai leírásával tesz hitet arról, hogy mi teszi boldoggá az embereket.
A könyv zárófejezete, az epilógus-szerü "Ars poetica" bemutatja a szerzõ eddigi pályaképét és szerteágazó munkásságát ismerteti meg az olvasóval.
Török Tamás könyvét jó szívvel ajánlom figyelmes olvasásra.

Bartók Béla

MI AZ, HOGY UNITÁRIUS?

Egy kisebbségből is lehet többség, amelynek azonmód jelentkezhetnek kirekesztettjei. Példa erre a Grúz Köztársaság, amely kisebbség volt a nagy (nagyobb) Szovjetunióban, de amelynek magának is van (talán úgyszintén elnyomott) kisebbsége: az oszétok. S lehet, még az oszétoknak is van kisebbsége.
Panaszoljuk, hogy a magyarság is kisebbség a népek, s többnyire nagyobb népek tengerében, gyakran meg is kérdik rólunk: - Kik azok? Ezt, egyéb okból, még környezõ országokban is megkérdik. De ha olykor-olykor többséggé növünk, bizony nem riadunk vissza attól, hogy holmi kisebbséget rekesszünk ki mi is magunk közül.
 Így például: - Mi az, hogy unitárius? - kérdik gyakran a hazai történeti egyházak közt - Erdély nélkül! - csakugyan kisebbségi unitárius egyházról. Ugyan mi is lenne? Mintegy kicsinyített vetülete hazánknak: tudomásul vétele, súlya olyan hazánkban, mint amilyen hazánké a nagyvilágban. Uan, aki talán az õs-unitárius vallásból kiágazott szombatos szektára gondolva a zsidó vallás egy hajtásának hiszi, s van, aki rossz emlékeket õriz róla, az elsõ unitáriusok Sztambullal való rokonszenvezését felidézve (s elfeledve egyben, hogy még az unitárius János Zsigmondot felváltó katolikus Báthori István fejedelem is csak török támogatással foglalhatta el Erdély trónját). S mindennek folyományaként feledkezik meg arról ország-világ, hogy ez a most oly kisebbségi kisebbség, létrejöttének idejében, az 1560-as évek végén csaknem abszolút többség volt, uralkodó vallás, János Zsigmond Erdélyében.
Egy falut templomának tornya tájol, egy közösséget: történetének kimagasló alakjai. Az unitárius - eredetileg egységhívõ - egyház betájolását, az alapító Dávid Ferencet nem számítva, olyan óriások segítik, mint Ralph Waldo Emerson, a múlt század talán legnagyobb amerikai író-gondolkodója, vagy ha hazakanyarodunk: Bölöni Farkas Sándor, Amerikai magyar felfedezõje, de Orbán Balázs is, akit "a legnagyobb székelynek" ismerünk, s végül, de aligha utolsósorban századunk majdnem bizonyosan legnagyobb zeneszerzõje és világszerte legismertebb magyarja, az évszázad legnagyobb magyarjaként is tisztelhetõ Bartók Béla. Hozzátenném, hogy legtöbbjük személyes döntés alapján lett unitárius. És annak ellenére, hogy nem volt unitárius, hozzájuk kapcsolnám Weöres Sándort, aki alig húsz esztendõsen azt írta Kosztolányinak, hogy az a terve: áttér unitáriusnak és pap lesz, mert az unitárius nem kinyilatkoztató vallás, a relativizmus vallása, nem determinál és nem kritikátlan a Bibliával sem.
A történelem tanúsága szerint a dogmanélküliség nem feltétlenül biztosít fennmaradást, folyamatos megrögzõdést az emberi tudatban. A köztudatban jelentéktelenné szürkült az a sziporkázón tartalmas, korát messze megelõzõ kor is, amelyben Dávid Ferenc, az egyetlen magyar világvallás-alapító élt és mûködött. Akirõl a túlságosan haragos és túlságosan igényes Szabó Dezsõ azt írta, hogy "a legnagyobb magyar reformátor, tragikusan szép arcú, titáni alak, s helye van az európai szellemi történetben", s akit Németh László "a forradalom eleven szellemének" nevezett, "hatalmas tehetségnek, aki hitek és kételyek forgószelén repül a dévai börtönig."
Igen, az az egyházalapítás az elsõ magyar földön kibomló forradalom volt, amely az államot is magával ragadta, hogy aztán határainkon is túlterjedjen. Márai Sándor észrevette, hogy a jelenségek ismétlõdnek. Azt írta nekem, hogy õ nem ismerte behatóan az erdélyi történelemnek azt a szakaszát - lám, még õ sem ismerte! - és hogy Dávid Ferenc korában milyen sok a hasonlóság azzal, ami évszázadokkal késõbb történt.
Mire gondolt Márai? Az a forradalom 1568-ban ugyanúgy dogmatikus függés és ideológiai abszolutizmus ellen robbant ki, mint az 1956-os. Utána jött Báthori István restaurációja - nevezzük konszolidációnak? - tilalmaival és bosszúálló leszámolásával. És Európa akkor is a restaurációt támogatta. Pedig a megkötözött, kis híján megfojtott unitárius vallás akkor már a ma elfogadott általános keresztény értékekkel csaknem megegyezõ értékekre épített, egyetlen jelképet, a negyedik században kiformálódott szentháromság-fogalmat leszámítva.
A tizenhatodik századi hitújítás elsõ igazi forradalmára, Szervét Mihály a krisztusi tartalmat egyre inkább elhanyagoló római egyházat e jelképen át támadta (a krisztusi tartalom õrzése esetén lett volna-e hitújítás?). Szervét sorsa: máglyahalál Genfben. A szervéti gondolatot Erdélybe közvetítõ olasz orvos, Blandrata György sorsa: jelképes máglyahalál Rómában. És a gondolatot kiteljesítõ Dávid Ferenc sorsa: életfogytiglani börtön címén szenvedett vértanúhalál Erdélyben.
Ma már nem illetné õket ilyen sors. Hiszen, míg a reformáció idején a római egyház csak papjainak engedte a Biblia olvasását, mára áttért az anyanyelvi szertartásra, s egyre több külsõséges "dogmát" érvénytelenít. Egy ezzel szembenálló, másik dogmaízû véglet már a kezdeti idõkben érvénytelen lett: Dávid Ferenc hamar engedélyezte az eleinte tiltott templomi éneklést. A szélsõségek tehát lépésrõl lépésre közeledtek egymáshoz, s csak egyetlen lényegi különbözóség maradt: az unitárius hitelvek Istent egylényegúnek, egyszemélyünek tekintik, a többi keresztény egyház háromszemélyúnek -, de ez az egyetlen különbözõség elég ahhoz, hogy az unitárius egyház ne fogadtassék be az ökumené közösségébe.
Ha ez az itthon tízezernyi, Erdélyben százezernyi kisebbség arra fordítaná energiáit, hogy kirekesztettség-ízû kisebbségi sorsát panaszolja: provinciális pótcselekvést végezne. S talán nem is olyan nagy baj, hogy kisebbségi sorsú egyház, Dávid Ferenc, Bartók Béla szellemének jegyében.

KIS GYÜJTEMÉNY  DÁVID FERENC-ÁBRÁZOLÁSOKBÓL

Jézusról egyetlen hiteles korabeli ábrázolás nem maradt fenn, s erre az a tilalom a legelfogadhatóbb magyarázat, amelyet még Mózes rendelt el: az ember arca tabu, ábrázolása szigorúan büntetendõ. A Veronika-legenda csak költõi képzelgés terméke, nem említi a Biblia sem (a Golgotára vánszorgó, keresztjét cipelõ Jézus verejtékét Veronika letörölte kendõjével, s a kendõ megõrizte a tövissel megkoronázott Jézus arcmását; a történet legenda-értéke mellett szól, hogy az állítólagos kendõt nem egy hanem egyidejûleg több olasz város templomában is õrzik).
Vajon a mózesi tilalom tisztelete magyarázza azt is, hogy Jézus nagy értõjéről, és az õskeresztény felfogás szerinti újraértékelõjérõl, Dávid Ferencrõl sem maradt fenn hiteles egykorú arckép? Valószínûbbnek tartom, hogy ábrázolásának tilalmát maga Dávid Ferenc rendelte el, mint ahogy alig hiszem, hogy a türelem szellemiségével oly mélyen átitatott Erdélyben Dávid Ferenc elítéltetése képei megsemmisítését vonta volna maga után. Mindennek ellenére ismerünk néhány Dávid Ferenc-ábrázolást, késõi megjelenítési kísérleteket; modellt ezeknek azonban úgyszintén a teremtõ képzelet állított. A legismertebbek ezek közül: László Gyula rajza, a Benczédi-plakett, a legújabb idõkbõl Szinte Gábor festménye. És a már klasszikusnak számító Körösfõi-Kriesch olajkompozíció a tordai országgyûlésrõl, melynek középpontjában a vallásszabadságot kihirdetõ Dávid Ferenc áll; Dávid Ferenc, akit a mûvész hiteles forrás híján a maga kora egyik legnépszerübb magyarjáról, Liszt Ferencrõl mintázott, hogy legalább jelképesen megörökíthesse az egyetlen magyart, aki történelmi keresztény egyházat alapított (mert magyar volt õ, még ha szásznak született is).
Ugyanígy egykorú irodalmi ábrázolások sem készültek Dávid Ferencrõl, mégis, amit írt róla az utókor, minden bizonnyal hitelt érdemlõbb, mint az utókor festõ- és rajzolómûvészeinek fantáziaképei; az írók az írott mû és a történeti-vallástörténeti szerep ismerete alapján fogalmaztak. Az ábrázolt vagy jellemzett alak megítélése természetesen mégsem egységes, a megszólaló írók indíttatása, látásmódja és nem utolsó sorban fölkészültsége teszi változatossá.
A legesetlegesebb az író fólkészültsége: milyen eredetû forrásanyagokhoz jutott, melyek segítették valós, teljesértékû összkép kialakításában. Cs. Szabó Lásztó például, aki minden idõk egyik legforrásigényesebb, legelmélyültebb esszéistája, egy tanulmányában óhatatlan tévedésekbe kényszerül, minden bizonnyal a tájékoztató anyag egyoldalúsága okán. A máig véglegesen le nem zárt perben - élete végén szombatos vagyis zsidózó eszméket hirdetett-e Dávid Ferenc - õ csak a bizonyítatlan, és tényekkel sokszor cáfolt vádanyag alapján értékel, annak ellenére, hogy az évszázadából kiemelkedõ reformátor nagyságát elismeri. De János Zsigmond fejedelem jellemzésében is egy kivételesen összetett történelmi helyzet riílegyszerûsítésébe téved, csak a jelenségek felületét látva ítéli meg Erdély elsõ önálló uralkodóját, egy világméretû forradalom törvényerõvel való szentesítõjét [aki egyébként Gianandrea Gromo olasz testõrparancsnok tanúsága szerint szívesen próbálta erejét különféle bajvívó tornákon).
A Sárkányfogak c. kötet (Erdély öröksége II.) bevezetõ tanulmányában így ír Cs. Szabó:
"Mint más ifjúnak a szabad mozgás, testedzés, vadászat, János Zsigmondnak a hitvita volt a szenvedélye. Ez a fiú (ekkoriban harmincadik évéhez közeledett. T T) igazán messze esett a medve apjától. A korán hervadt, beteges ecetfácskát egészen beárnyékolta Dávid Ferenc hatalmas diófakoronája. Ferenc pap vitáiból az idö rég kipergette a szemet, a hangja különben is megragadóbb volt, mint a tolla." (Lám, itt is: valamiféle legenda-pártiság, egyébként dokumentálható tények rovására.) "De a nyugtalan hitvalló mögött egy veszélyes vérmérséklet, s egy örök szellemi alkat áll. Ez ma sem avult el; meg-megújuló alakja körül tovább örvénylik a magyar élet. Ö volt annak a kornak egeket súrló Szabó Dezsõje. Kolozsvári szászoktól származott; epedõ, nyugtalan, lutheri lelke egyre gyorsabb forgókba került. Elõbb katolikus volt, aztán evangélikus, aztán kálvinista, aztán unitárius -, s amikor rácsapódik a dévai börtön, már csak egy hajszál választja el az ószövetségi zsidó hittõl."
Most már nem a forráshiány irányít - s különös módon, szinte hipnotizáltan, a sodróbb, az eredetibb egyéniség javára látszik billenni a mérleg: 
"Virágjában: 1569-ben állt szemben Mélius Juhász Péterrel Váradon. A híres vitán a fejedelmi udvar is megjelent. Dávidnak ugyanis nem a legyengült katolicizmus volt a legnagyobb ellenfele, hanem a kálvinizmus. Félelmetes feje: Juhász Péter, somogyi kisnemes, a Dunántúlról került Debrecenbe, akárcsak Csokonai. Õ a hitújítást befejezettnek, s a kálvinizmust új katolicizmusnak tartotta. Dávid csak Istenben hitt, Juhász Péter Istenben és a dogmában. Ez a bizonyítéka hogy õ volt az európaibb, a latinabb. A váradi vitában a Nyugatról megújuló törzsökös magyar csapott össze a szekták felé sodródó új magyarral. A magyarban nagyobb volt a rendszeretet, a szász-magyarban nagyobb volt a szomjúság. Juhász Péter hideg fövel és forró nyelvvel a magyar életformához hajlította Nyugat ajándékát, Dávidot a rajongás s az igazságszomj kivetette minden tételes hitbõl. Fehér izzása elolvasztotta a lélek rácsait, még azokat is, amelyek nélkül semmibe zuhanunk." A jellemzés különös, és talán szalonképesnek szánt fordulattal úg fejezödik be, mintha mégis-mégis üdvözítõbb lenne a dogma. Cs. Szabó László Dávid Ferenc-képe után egy másként árnyalt David-képre lapozok, afféle ellenképre, amely mintha a föllelhetõ forra sok türelmesebb fölkutatása után kerekedett volna ki. Víz tükörére krónikát írni c. mûvében - nevezzük dokumentumregénynek - Passuth László a János Zsigmond-korszak meghatározó nagy alakjának minél teljesebb megértetésére törekszik, s az alapfogalmak tisztázásától elindulva a gondolkodói rendszer átfogó értelmezéséig jut el. A olvasó olykor úgy érzi, mintha Dávid Ferenc egy kései követõje szólna. Passuth nem tartozott soha Dávid Ferenc egyházához, de épp ezért önállóbban értelmezhette eszmevilágát; értelmezni és kövemi tudta püspök tisztuló nézeteit, ha a választott módszer miatt némiképp hátrányára is a regényszerûségnek. "A kor Erdélyének eleven szene Dávid Ferene. Az okosságot jelképezõ kígyónak és a béke galambjának evangéliumi jegyében bontotta ki a vitát a régi, pápás tudomány és az új evangélium pártjai közöt A pápás nem a római katolikus hitet jelentette ebben az esetben, hanem a reformáció maradibb, ortodoxabb szárnyát. Az új evangélium már az unitárius vallás kibontakozását jelentette anélkül, hogy az alakulóban lévõ új felekezet neve elhangzott volna. 1566 januárjában Kolozsvárott a díszeitõl - oltáraitól, szentképeitől - megfosztott egykori Szent Mihály azaz fõtéri nagytemplom szószékérõl mondta el Dávid Ferenc az elsõ szentbeszédet, mely már teljesen a Szentháromság tanát tagadó szellemben fogant. A hívek, de az ellenfelek is úgy tekintették, mint az új hit megfogalmazásának elsõ nyilvános, templomi aktusát. A prédikáció hullámokat csapott városszerte, s amikor a hívõk kijöttek a nagytemplomból, hevesen kezdték vitatni mindazt, amit lelkészük bent kinyilatkoztatott. Szabad vita volt, híre szétterjedt a városban, s az ünnepen jelenlévõ falusi papok jóvoltából kiszállt vidékre.
Ezután Dávid Ferenc Gyulafehérváron is meghirdeti tézisét: “A hit Isten ajándéka, mindenki úgy él vele, amint jónak látja, üldözni miatta senkit sem szabad.” Amikor elhangzik a szó - nem is a zsinaton, nem is a diétán, hanem magában a fejedelmi palotában, mintha egy pillanatra mindenki megdermedne. Ilyenféle szabad szó még soha nem kerengett a püspökök ódon házában a régi bolthajtások alatt.
1568 háromkirályok napjára a fejedelem Tordára hívta össze azt a téli országgyûlést, melynek a haza gondjai között a keresztény felekezetek közötti egyenetlenségek dolgában is határoznia kellett. Amikor Dávid Ferenc megszólalt, még nem volt semmiféle formája annak, hogy itt új felekezet születik. Még nem használták a rövidesen általánosságban elfogadott unitárius nevet, hanem úgy beszéltek, hogy ezek Dávid Ferenc tanai. Követõinek, hitelveinek megjelölésére ezt a nevet használták: az egy értelmen lévõ erdélyi eklézsiák, ami pedig a születõ felekezet papjait illette, õk az ,”erdélyi lelkipásztorok”, akik az Egy-Atya-Isten felõl és az õ áldott szent fia, a Jézus Krisztus felõl és ezeknek szent lelke felõl a Szentírás szerint egy értelemben vannak.
Dávid Ferenc önmagát a megfeszült Jézus Krisztus szolgájának nevezte, a híveket általában csak a keresztény megjelölés illette. A nem sokkal késõbb felvett unitárius kifejezés az egy egységbõl származott, melyet a korabeliek egyike-másika egységhívõnek fordított - azt juttatva kifejezésre, hogy az unitárius tanítás szerint Isten lényegében, személyében egy."
Dávid Ferenc alakjának jelentõségét, a jelenség szuggesztivitását bizonyítja, hogy könnyen hajlamossá tesz bizonyos felekezeti töltésû szubjektivizmusra - ezt láttuk a Cs. Szabó László felvázolta képben is. Az irodalomtörténész Horvárh János értõn, mélyen objektív szándékkal ábrázolja és széleslátókörûen a kor teljes tablójába helyezi -, de végülis valamiféle tartózkodó rosszalással jobbnak látja egy kicsit eltávolodni tõle:
"Dávid Ferenc a XVI. század legsajátabb, s egyik legérdekesebb fia Megítélését azonban felekezeti és világnézeti tekintetek bonyolítják Azon felekezetek, melyeken túlhaladt, hajlandók benne puszta racionalistát látni, saját felekezete a reformáció beteljesedését magasztalj benne, az erasmista humanizmus, a felvilágosodás és szabadgondolkodás régibb és újabb hívei a XVI. század legmodernebb jelenségeként becsülik. Valóban racionalista volt, de e tekintetben csak legkövetkezetesebb azok táborában, kik az Írás szövegére tették fel hitüket s hite éppoly meggyõzõdéses volt, mint ellenfeleié, s éppúgy kárhoztatta, ostromolta azokat, sõt saját, mindenkori álláspontját, mint azo az övét. Humanista eredetbõl indult, de nem õ vonta le az erasmist humanizmus végsõ következtetéseit a hitvallás dolgában. Mondhatni minden újabb lépését mások nyomán tette meg, igaz, hogy kritikai vizsgálat és lelkiismereti tusakodás után, sohasem erõszaknak engedve, sõt annak végeredményberi egész a vértanúságig ellenállva. Engedékenyebb volt másoknál: érvektől engedte magát meggyõzetni, s volt képessége érvekkel másokat meggyõzni. Sikerei azonban alig képzelhetõk el a különleges erdélyi viszonyok és János Zsigmond fejedelemsége nélkül. Hajlama, egyénisége és a körülmények hozták magukkal, hogy a keresztény hit »megtisztításában« odáig ment, ahol az már már megszûnt kereszténység lenni. Az a szerszám, mellyel az elsõ reformátorok láttak munkájukhoz, az õ kezében nagyon is éles volt, végülis elevenbe vágott. De õ küldetést látott abban, hogy a másoktól csak részletenként megkezdett reformációt teljesen végrehajtsa."
Féja Géza csak jelenséget lát, egyetemes protestáns jelenséget: "Dávid Ferenc élete: ballada, balladai idõmértékû út Isten arca felé.  Az õ istenélménye az emberi szellem remekmûve, s e remekmûvön folyton újabb alkotnivalót talált. A protestantizmus megalapítóinak alkotó hõsiességét a protestantizmus örök ritmusává akarta tenni. S e visszafojthatatlan fejlõdési láz okozta, hogy korának indulatait le tudta vetni, s az emberiességnek, a szellemi és lelkiismereti szabadságnak szinte egyedülálló tisztaságú hõsévé nõtt a 16. század Európájában.
Õ a szellemi szabadság elsõ vértanúja magyar földön."
Németh László tõle talán szokatlan elragadtatással, megfontolások nélkül ír. A helyén látja?
"A forradalom eleven szelleme. Hatalmas tehetség, aki katolius neveltetését elrúgván, hitek és kételyek forgószelén repül a dévai börtönig. Az apja varga volt, s pályája demokrata karrier Tömegeket delejez, öreg tudósokat ránt magával. Befelé örökös újrakezdö hév, kifelé ellenállhatadan meggyõzõerõ."
Egy másik esszéjében Heltai Gáspár prózáját elemezve Németh László mindenki másnál egyértelmûbben közli Dávid Ferenc jelenségjellegét:
"Dávid Ferenc végleg magához rántja Heltait, mint csillag a meteort. Õ is megfutja Dávid útját. Kezdi mint lutheránus, harcol az Erdélybe nyomult kálvinista kisebbség ellen, átáll hozzájuk, s amikor János Zsigmond szabadjára engedi az unitárizmust, az lesz, mint Dávid vezér. Oda jut, ahova az, csak nem olyan sorsszerûen. Egyszerre érnek oda, mégis: Dávid repült, Heltai imbolygott, mert itt a sebesség nem az idõben, hanem a lélek szárnyában van."
Egykorú kép nem maradt fenn Dávid Ferencrõl, arca-alakja így hát ismeretlen. De mert azóta írja sok-sok toll ezt a képet, az ismeretlenrõl sorsszerûen ki fog derülni, hogy felejthetetlen. Ami pedig annyit jelent, hogy legalább látásból mégis ismerjük.

A  BLANDRATA  RECEPT

A népek megvívta, tehát értelemszerûen néppárti forradalmak sose buktak el végleg, a magot elvetették. A félrevezetett népekre eröltetett kalandor-önmegvalósító akciók után csak dudva nõ, bukásuk megmásíthatatlan; ezek azonban nem forradalmak, legföljebb intézményesített rablóhadjáratok, létalapjuk a jogtalan kisajátítás, kezdve mindjárt a forradalom szent fogalmának cinikus kisajátításán. 1848 március idusa magasztosan forradalmi vívmányaival újra föl-fölcsillanhatott az 1867-es kiegyezéssel, mint ahogy 1956 október 23-ának céljai is alig hosszabb földbetaposottság, egyharmad század múltán jelentös részben megvalósultak, de legalábbis lekerültek a tilalmi listáról. A forradalmak elbukását azonban mindig csak egy erõshitû kisebbség tekinti átmenetinek, és a tragikus kifejlet kisebbséget-többséget óhatatlanul arra kényszerít, hogy a maga módján berendezkedjen a forradalmat elnyomó restauráció idejére, az átmeneti idõre, továbbélést vagy túlélést (a kettõ nem ugyanaz!) eredményezõ magatartásformát alakítson ki. A kérdés, amelynek megválaszolását megkísérlem: a kettõ közül melyik magatartásforma tesz többet a forradalom talán alig-alig élõ ügyének továbbéléséért, a restauráció túléléséért?
Jóval a példaként említett két forradalom elõtt - évszázadokkal korábban - volt egy már jószerével elfelejtett forradalom magyar földön, ugyancsak egy március-iduson. Elfelejtett, pedig az egyetlen magyar földön föllobbant világhatású forradalom volt. 1568 március közepén tört ki, Kolozsvárott, de mint az igazán tisztító, nemes forradalmak: nem az állam, hanem az állam elnyomására készülõdõ külsõ hatalom ellen. János Zsigmond, az állam feje, Dávid Ferenc, a magyar egyház feje, fejedelmi udvari pap, valamint a fejedelem udvari orvosa, a laikus teológus olasz Blandrata György, aki öt évvel korábban Erdélybe hozta a dogmatizmus- és vérontásellenes antitrinitárius gondolatot  - õk hárman jelölik ki az útját ennek a forradalomnak, de Kolozsvár szinte egész népének mámoros tombolása és csatlakozása a Dávid-egyházhoz: egyedül a püspök varázsos személyiségének a hatása. Aki 1956 október 23-án este ott volt a Parlament elött az önkívületben eggyéforrt, fáklyatengerré fényesedett tömegben, csak az képzelheti el, mintha érzékelné, csak az érzékelheti, mintha emitt is jelen lett volna: 1568. március 15-én mi zajlott Kolozsvár piacterén. A gondolat, tehát a lét szabadságát ünnepelte az új hitre esküdött város. "A hit Isten ajándéka. A lelket és a lekiismeretet nem lehet külsõ erõvel kényszeríteni, mert csak Teremtõje bír fölötte hatalommal." És a türelem szabadságát ünnepelte: bármely ellenfélnek "legyen szabad írnia, tanítania, minket kárhoztatnia, s általában adassék nekik teljes szabadság mindenre, amit tenni akarnak ügyükben."
Kimondva vagy kimondatlan, azóta minden zsarnokság-ellenes hitvallás errõl szól; még az Istenhiten innen, a hit-fogalom legtágabb értelmezésében is. Azelõtt ezt sehol a világon, soha nem mondták ki így. Törvényben semmiképp sem.
A lelkiismereti és vallásszabadság törvényét a fejedelem védelme alatt fogalmazták, a fejedelem jelenlétében hirdették ki az országgyûlésen, Tordán. Három esztendővel késõbb a fiatal fejedelem meghal; a világméretekben páratlan forradalmi új eszme három esztendeig maradhat állam és nép létmeghatározó eszméje.
A fejedelem utóda éppen a szabadságeszméktõl támadott oldalról jön, némiképp abszurd módon: az elõzõ fejedelemmel rokonszenvezõ nagyhatalom, a török támogatásával. De õsi történelmi recept szerint engedményekkel és ígéretekkel kezdi; mintha az új hatalom mindenestõl tudomásul venné az övével homlokegyenest ellenkezõ ideológiát. Kezdetlegesen kézenfekvõ, elemi politikai szabály: a hidrát, fejei levágása elõtt, jobb elaltatni.
Ismerték-e Dávid Ferencék ezt a szabályt? Ha nem ismerték, ha illúzióik voltak, hamar fölébredhettek: Báthori István, ekkor még vajda, késõbb fejedelem, miután lélegzethez jutott, majd úgy-ahogy elfészkelõdött, elkezdte a kikerülhetetlen felgöngyölítést. Egyik rendeletet a másik után hozta, amely által nyilvánvalóvá lett: rövidesen már Dávid Ferenc egyházának puszta fennmaradása a tét.
És ekkor lépett be a kezdetben jelzett magatartásforma-dilemma: továbbélni vagy túlélni? Hogyan tovább? Dávid Ferenc elszántan és következetesen õrzi az új hitelveket. Már sokszor bebizonyította róluk, hogy azok az eredeti, a hiteles keresztény elvek, amelyekhez õ csak visszatért. Úgy véli, hogy egy megalkuvások árán fennmaradó egyház már nem ugyanaz az egyház, vagyis úgy tekinthetõ, mintha fenn se maradt volna. Elismeri és tiszteli az új fejedelmet; az ellene szervezett fölkelést - hitelvet sértõn fölkelõ hittestvérei cserbenhagyása árán is - nem támogatja, annál inkább csiszolja, továbbfejleti radikális hitelveit. Mintegy kinyilatkoztatja ilymódon, hogy egyszerü továbbéléssel nem éri be: túlélõ akar lenni. Az egységhívó – csak  késõbb unitáriusnak nevezett - egyház önigazoló jövõjét tekinti céljának, s nem megtûrtségbe nyomorított jelenét.
Egyházalapító társa, barátja, szövetségese: Blandrata György azonnal Báthori István szolgálatába áll, s ettõl kezdve ellenzi Dávid Ferenc radikális fölfogását. Az egységhit megszelídítésére, minél udvarképesebbé tételére törekszik, s ennek érdekében odáig megy, hogy nemcsak nyíltan szembefordul Dávid Ferenccel, hanem kezdeményezi sőt végigvezényli elítéltetését. Õ csupán tovább akar élni és - feltehetően - tovább akarja éltetni egyházát.
Az unitárius egyház él ma is. Melyiküké az érdem?
Tógát viselõ, nyírottfejú, nagyszakállú-nagybajszú, látszatra egy kicsit puhány de a felszín mögött hajlíthatatlanul céliudatos, energikus férfi: ez a minden bizonnyal egykorú arckép maradt fenn Blandrata Györgyrõl. Akár Róma híve is lehetne, az inkvizició érdekeit szolgáló barát, aki tépelõdést, lelküsmereti válságot nem ismer De õ a felvilágosodás erdélyi hõse, vele a hitújítás legkérlelhetetlenebb szárnya jön be az országba. Arckép maradt fenn róla - de maradt fenn vajon olyan értékelõ elemzés, amely az õt megilletõ helyre sorolja be ezt a rendkívül bonyolult jellemû és rendkívüli kombinációs készséggel megáldott, egyes feljegyzések szerint gyönge idegrendszerû, mégis a  végletekig tudatosan cselekvõ reneszánsz figurát?
Dávid Ferencrõl nem maradt fenn hiteles, egykorú arckép, annál több analízis és méltatás. Talán az egyetlen Balázs Mihály vall egyfajta bizonytalanságról, amikor Az erdélyi antitrinitarizmus az 1560-as évek végén c. tanulmánykötetének elõszavában õszintén megvallja, hogy olyan összegezõ fejezetre, amely Dávid Ferenc szellemi arculatát rajzolja fel, nem vállalkozik, hiszen maga sem lát letisztult képet; inkább a problémákat felvetõ, nyitott kérdéseket is vállaló, az olvvasót összegezésre serkentõ változatot tesz közzé. De igen sokan vállalnak határozott állásfoglalást, hitekbõl is, kételyekbõl is fakadót, ami így méltó ahhoz a Dávid Ferenchez, aki a némethlászlói trópus szerint maga is "hitek és kételyek forgószelén repül a dévai börtönig." Az unitárius egyháztörténetírók megítélései inkább az alapító püspököt megilletõ nagyrabecsülés hangján szólnak, bár a dávidferenci korral behatóan foglalkozó irodalomtörténész, Pirnát Antal szerint az unitárius egyháztörténeti irodalom "rendkívül provinciális színvonalú", amelyre "a nemzetiségi és (a) felekezeti elfogultság egyaránt rányomta a bélyegét." Igaz, talál mindjárt mentõkörülményt is: "A problémalátás hiányát és az álproblémákkal való pepecselést e téren legföljebb az menti, hogy Magyarországon a nagy történeti múlttal rendelkezõ vallásfelekezetek közül az unitárius lett a legkisebb létszámú és viszonylag a legszegényebb, s ennek következtében e felekezet körében voltak a leginkább kedvezõtlenek a megfelelõ színvonalú egyháztörténeti iskola kialakulásának a feltételei."
Bár egy közvetlenül ez után következö elmarasztaló mondat némiképp semmissé teszi a joviális felmentés értékét: "...az 1945 után kibontakozó magyar román, csehszlovák és német marxista történetírás eddig nem nagyon tudta kihasználni a marxista szemlélet és módszer elõnyeit", - e mondatból, akár tetszik, akár nem, mégiscsak az következik, hogy az unitárius egyháztörténet-írás kétszeresen is elmarasztalható; másodjára nem kevesebbért, minthogy az istenadta nem nagyon volt marxista.
Azonban nemcsak a már idézett Németh Lászlótól vannak nem unitárius reflexiók és értékelések Dávid Ferencrõl. Élre kívánkozik az okszerüen elfogulatlan Pirnát Antal újbóli megidézése, aki az egyházalapítás elsõ éveiben minden alapvetõ kezdeményezést Blandratának tulajdonít, Dávidot mintegy Blandrata famulusává fokozza le - a széles spektrumú összképet érdekes színfolttal gazdagítva ilymódon. De vajon elfogulatlan vagy elfogult Szerb Antal, amikor a magyar reformáció legkiemelkedõbb alakjának, vagy Klaniczay Tibor, amikor - éppen a siklósi kvadrocentennáriumon - "a magyar történelem, s szûkebben a magyar reneszánsz egyik kiemelkedõ, nagy személyiségének, megalkuvást nem tûrõ nagy reformátornak" nevezi Dávid Ferencet? A szigorúan katolikus elkötelezettségû Barlay Ö. Szabolcs Romon virág címû, a Mohács utáni reneszánszot tárgyaló kötetében meg éppen a korabeli ellenfelek dicsérõ szavaival jellemzi, ami mintegy hatványozott elfogulatlanság: "Leleszi és Szántó mindig elismerte és félelmetesnek nevezte Dávid jártasságát a Bibliában" (vagyis a dávidferenci bizonyítékrendszer egyedüli forrásában); és hogy nem kompilatív, hanem alkotó elmérõl van szó, azt Barlay saját kútfõbõl származó jellemzése erõsíti, amikor "ragyogó értelmi frisseséggel megáldott" embernek nevezi a püspököt.
Ami hiányzik az unitárius irodalomból: a két meghatározó egyéniség "párhuzamos életrajza", forradalmakra és restaurációkra oly jellemző ellentétességük követése. E párhuzam-vonulat felvázolása, objektív eredmény esetén, talán még egy eredménnyel biztat: fölmenthet a provinciális színvonalú elfogultság vádja alól. Dávid Ferenc és Blandrata György másként-másként élte meg a forradalomhoz vezető utat, megközelítõen egyként a forradalmat, de másként a restaurációt, és merõben ellentétesen egyházuk megmaradási esélyét. Élethelyzeteik mintegy elõrevetítenek késõbbi hasonló történelmi folyamatok teremtette élethelyzeteket, egyeden különbséget leszámítva: az általuk megélt történelmi folyamat jóval kevésbé él a köztudatban.
Az 1550-es évek második felében, a reformáció megszilárdulása elleni védekezésül a római egyházban megerõsödik a dogmatikus és inkviziciós irányzat. Megfékezik azokat a törekvéseket, amelyek szerint a protestantizmus visszaszorításának egyetlen módja az egyház megújulása, reformok bevezetése, elszakadás a dogmatizmustól. A pápa, IV.Pál a legfelvilágosultabb reformpárti bíborost, Moronét az Angyalvárba záratja, hogy egyszersmindenkorra leszámoljon a nézettel: idejekorán megvalósított pápai reformok esetén lábra se kapott volna a reformáció.
De a reformáció hullámai már kicsapnak medrükból. Amikor az évtized végén IV. Pál meghal, a szabadság lehetõségétõl megmámorosodott római tömeg ledönti szobrát, s kötélen végigvonszolja Róma utcáin.
Ismerõs mozzanatok, de az antidemokratikus szerkezet legabszurdabb önvédelmi rendelkezése nekem még ismerõsebb: a Biblia olvasása, tehát a tájékozódás és az "igazságok ellenőrzése" egyedül a papság joga, a testamentumokat a pap közvetíti a hívõhöz, akihez csak az a textus juthat el, amit az inkviziciós szûrõ engedélyez. A Biblia anyanyelvi terjesztése szigorúan tiltott: Kolozsvár városára, amely 1546-ban magyarra fordíttatja a Bibliát, súlyos pénzbüntetést rónak.
A római indulathullám csak elszigetelt jelenség marad, hatása rövidlejáratú. 
A konzervativizmusra, kiegyezésre hajló reformáció már korábban elözékenyen félreállt az inkvizíciós gépezet útjából. És nemcsak félreállt, el is indult, méghozzá igen meglepõ irányban: vezető reformátorok, és sajátságos módon éppen a mértéktartás jegyében, elvállalták a megalkuvásaik ellen fellépõ radikális reformátorok mebüntetését. "A kereszténység helyreállítását" (és õsi jelképiségét) könyvében követeló spanyol orvos, Miguel Serveto 1553-as genfi máglyahalálakor IV. Pál még színre sem lépett.
A reformáció vezetóerejének támogatása nélkül mit ér el az 1559-es római fölkelés? Alig néhány év, és már újra éled az inkvizíció szelleme.
Ekkor kér szót Torda. Egy kicsi ország, példátlan merészséggel és eredetiséggel, világraszóló életjelt ad magáról. Egy országgyúlés pusztán szellemi-gondolati eszközökkel forradalommá alakul át. Önmagában véve is új fogalom: bensõséges forradalommá.      Inkvizícióra, gondolattiprásra, erõszakra nézve minden eddiginél veszélyesebb ellenséggé.
Torda elõtt egy-másfél évtizeddel, a reformáció inkviziciós megtorpanásának korában a tordai diadal két meghatározó alakja közül Dávid Ferenc még a római hitet vallja, míg Blandrata György olasz reformációs hatásoktól átitatva, s eljutva Genfbe, a mártírhalált halt Serveto eszméivel ismerkedik.
Dávid Ferenc, már meglett férfiként, Wittenbergbe került, Luther iskolájába, amelynek legfőbb tananyaga a Biblia. Ez meghatározza további pályáját, amely fetülmúlhatatlan bibliaismeretén alapul: az Írás lesz gondolatrendszerének bázisa, késöbbi, egyre magányosabb küzdelmeinek hátországa. E  küzdelmet lutheránusként kezdi, miután elhagyta a római egyházat.
Blandrata 1563-ban Lengyelországból, a reformáció akkori radikális - antitrinitárius - központjából, János Zsigmond meghívására Erdélybe érkezik, s hozza magával Miguel Serveto (magyarul Szervét Mihály) alapvetõ könyvét. Mint udvari orvos, bizalmi emberként, szívós meggyõzõ munkával maga mellé állítja a "pápista" neveltetésû János Zsigmondot, tehát az államhatalmat. Dávid Ferenc csillapítathatatlan teljességigénytól hajtva, ekkor már a lutheránus egyházból annak püspökeként - továbblépett a kálvinista-magyarba. Amikor Blandrata megismertette vele Serveto könyvét, már mint a fejedelem udvari papja, Blandratával együtt készíti elõ az erdélyi antitrinitárius forradalmat, amely a tordai hitvalláshoz és a kolozsvári tömegdelejezõ, az új hitvallást tömeg-hitvallássá emelõ ünnephez vezet.
Három évük van. Három év, amely alatt a végsõkig kiélezett hitviták zajlanak az egyházon belüli kálvinista ellenzékkel, s amely hitvitákat sokszor Dávid Ferenc fényes érvelése fémjelzi; a vitatkozásban, közszereplésben kevésbé otthonos Blandrata a háttérben húzódik meg ezeken. Dávid Ferenc nagyhatású teológiai mûvekben is magyarázza és népszerüsíti az új hitelveket, a kereszténység történetében, elsőízben fejtve ki a kételkedés jogát; Blandrata irodalmi munkássága ehhez képest jelentéktelen. Dávid Ferenc misztikusnak látszó megnyilatkozásokkal is elóáll, a krisztusi idõk világvége-várására emlékezve világvégét jósol 1570-re, amely nyilvánvalóan az õ megalapozott balsejtelmébõl fakadt: a beteg János Zsigmond állapota egyre nyugtalanítóbb. Mi következhet az egyházzal eggyéforrt államalakulat összeomlása, az egyház legfőbb támaszának, a fejedelemnek vészesen közeledni látszó halála után? Blandrata rövidlátóan, még az utolsó órákban is valamiféle abszolút, szinte totalitárius hatalom megvalósításáért küzd, így gondolja egyedül biztosítottnak jövõjüket. Dávid Ferenc már maga is érti misztikus hangzású jóslata igazi jelentését: az egyház végzetes fenyegetettségét sejtette meg! és megpróbálja mérséletre bírni Blandratát. Ne fokozzák az ellenséges érzelmeket, hiszen szinte magányos szigetet alkotnak a végzetükre lesõ Európában.
1571 márciusában János Zsigmond meghal. Májusban a katolikus Bécs támogatta antitrinitárius ellenjelölttel, Békés Gáspárral szemben a másként egységhívõ Sztambul támogatta katolikus Báthori István kerul Erdély trónjára. A politika irracionális bonyolultsága azonban nem több, mint hagyományos mellékkörülmény mit se változtat az egyszerû tényen: a forradalomnak vége, a restauráció mindent újragondoltató korszaka kezdõdik. A rutinos elsõ lépés, az altatónak szánt rövid várakoztatás után a végül is megfontoltabb, de mindenképpen humánusabb Dávid Ferenc elveszti udvari papi méltóságát, valamint a számára létfontosságú nyomdákat, eszmerendszerének bármifajta írásos terjesztési jogát. És egy újabb ellentmondást hordozó politikai tipushelyzet: a mértéktelenségig szélsõséges Blandrata György ott marad a helyén, mi több: a tûznél, a hatalom karnyújtásnyi közelében.  Nincs mit szót emelni ez ellen, Dávid Ferenc egyháza létérdekének látszik. De ami hamarosan kiderül: legalábbis együttes érdekról van szó. Báthori Istvánnak is szüksége van Blandratára, akit mindenki más egységhívõnél jobban kézbentarthat, hiszen Róma, amely már 1565-ben a Campo dei Fiorin távollétében égettette meg a doktort (nevét és arcképét, jelképesen), most Báthori Istvántól is kérte kiadatását, némiképp meglepõ és mindenképp biztató módon eredménytelenül. (A pozitív kiszolgáltatottság és lekötelezettség eme változatát nevezték el évszázadokkal késõbb kompromaterializmusnak.) De nemr is olyan sokára ki fog derülni, hogy a kézbentarthatóságon kívül van egy másik, sokkal fontosabb tényezõ, amely Blandrata kiváltságos még a korábbinál is kiváltságosabb! - helyzetét magyarázza: lengyelországi kapcsolatai. Báthori István koncepciózus, nagyformátumú uralkodó, nemcsak a jelenben él s gondolkodik: ki tudja, talán már megfordul a fejében, hogy az olasz orvos és eretnek egyszer majd milyen nélkülözhetetlen szerepet játszhat egy sokkal számottevőbb hatalom, a lengyel-litván trón megszerzésében. Aki e trónra ül, Európa sorsába is beleszólhat.
A fejedelem nem is nevezi Blandratát eretneknek. Legföljebb Dávid Ferencet, õt is csak később. Az egységhívõ egyház - egyelõre csak csekély háborgattatás árán - él tovább. A restaurációs hatalom ügyel a csorbítatlan demokratizmus látszatára? Külpolitikai megfontolások védik? Vagy egyszerûen csak: Blandrata ott van a tûz közelében, szolgálatokat tesz, melyek ellenértékét tolerancia-valutában kéri? Kérdések, amelyekre nemhogy az egyidejû kíváncsiskodó: a századokkal késõbbeni sem talál meggyõzõ választ. A meghatóan andalító liberalizmusban még Dávid Ferenc is kap egy ravasz, gúzsbakötõ funkciót: a hitelvek törvényességét elbírálni köteles szakértõ lesz. (Nincs tévedés, e titulussal illették.) S ebben a minõségében megvédi a páduai egyetemről nemrég hazatért két hívét, akiket tiltott hitújító nézet hirdetésével vádolnak. Az egyik fiatalember abafáji Gyulai Pál, Báthori István késõbbi lengyelországi jobbkeze, majd a vérengzés-specialista Báthori Zsigmond elsõ fõúr-áldozata, a másik: Hunyadi Acesta Demeter, akit Dávid Ferenc segített Páduába, s aki később majd megtagadja õt, mi több: ennek köszönhetõen az utóda lesz. De most még szabad választása van a püspöknek ("aki nincs ellenünk, velünk van"): ha a két ifjút elítélné, megtürt maradna. Megvédi őket kegyvesztett lesz. Õt aztán eretneknek pocskondiázza Báthori István, miközben elzavarja trónja elõl.
Blandrata ezután ha lehet, még belsõbb körbe kerül; egyre megközelíthetetlenebb, s értelemszerûen kiismerhetetlenebb. Dávid Ferenc , pedig - õ az eredeti elõjellel - még mindig, a történtek ellenére is mértéktartó. Ennek egyik, alig emlegetett bizonysága, amikor Békés
Gáspár - elsõsorban az egyház megmentésének ürügyén - fölkelést szervez Báthori ellen. A még mindig egységhitet valló főurak többségének és követõiknek úgy tetszik, a fölkelés visszavarázsolhatja a többé-kevésbé már elsiratott fényes múltat - és csak kevesen sejtik, hogy a volt fejedelemjelölt egyetlen célja: a személyes hatalom megszerzése, amelyrõl egykor szinte az utolsó pillanatban csúszott le.
Átlátta-e a püspök, hogy csupán egyszemélyes érdek tízezrek életének a kockáztatása? Vagy nem hitte, hogy sárbatiporva alapvető hitelveit, gyõzelem esetén is fennmaradhatna egyháza? Még kézenfekvőben: tanításaival összeegyeztethetetlennek tartotta a vérontást? Egy bizonyos: a Békés-féle fölkeléstõl Dávid Ferenc távol maradt. És minden õt látszik igazolni: a felkelés véresen elbukik, s Báthori könyörtelen példát statuálva, tömeges kivégzést rendel el. A megtorlás leglátványosabb része, kilenc főúr kivégzése, köztük unitáriusoké is Kolozsvárott zajlik, ahol Dávid Ferenc él és prédikál. Mit tehetett ekkor?  Nincsen rá adat. Ott állt a piactéren, s nézte tehetetlenül a kivégzést?  Megrögzött föltevésem, hogy lelki vigaszt nyújtó papként megjelent a siralomházban. Arra is gondolnom kell, hogy halálraítélt atyjafiaiért megpróbált közbejárni, Blandrata révén.
Blandrata György ekkor pályája csúcsára jutott, minden eddigit felülmúló tekintélyt és befolyást szerzett. Nem sokkal a fölkelés fölszámolása után küldte öt lengyelországi trónszerzõ kortesútra Báthori István s az orvos a lengyel-litván korona megszerzésében elévülheteden érdemeket szerzett. Ami pedig Dávid Ferencet illeti: élete utolsó nyugvópontjaként megerõsítést nyer szuperintendensi tisztében - a boldog Báthori István mielõtt Lengyelországba távozik, rehabilitálja õt.
Aztán a reménykeltõ mozzanatoknak vége, kezdetét veszi a végzetesnek látszó, s valóban ideológiai indíttatású leszámolás, amely korábbi magatartást, felkeléstõl való távolmaradást, minden egyéb enyhítõ körülményt figyelmen kívül hagy. Ekkor még egy ilyen leszámoláshoz hosszabb átfutási idõre volt szükség, csaknem hét esztendőre - igaz, a megtorlás enyhébb eszközeivel is beérték olykor, de a leszámolás ugyanúgy a kül- és belpolitikai feltételek változásának függvénye. Nem elég, hogy Báthori István helyébe - újfent vajdai minõségben - nála türelmetlenebb bátyja, Kristóf lép: Prágában is lényeges változást hoz az 1576-os esztendõ, aholis a trónra lépõ Rudolf régi-új, középkorias vallási eszményeket pártol.
Az Erdélyben kiadott jelszó egy régebbi, még János Zsigmond által taktikai megfontolásból hozott törvény nyomatékosítása: további vallási újításoknak nincs helye. De a történelmi helyzet most más, és Dávid Ferenc tudja, hogy ha nem képes újabb életjelt adni, ha a megbúvás, az észrevétlenség taktikáját választja - lám, a pillanatnyilag hasznosnak látszó taktikai indíttatású megnyilatkozás késõbb mennyi bajt hozhat! - tehát ha nem igazolja egyháza más egyházakéval összetéveszthetetlen létjogát, ez a fokról fokra való perifériára csúszást, s végül a fölszívódást jelentheti. S ekkor, a forrósodó, ellenségessé váló légkörben jelent ki Dávid Ferenc egy túl merész, és a gyakorlatban soha meg nem valósított elvet: a megkeresztelés meghatározó élményében öntudatnélküli gyermek még nem, csak döntésképes egyén részesülhet; és a másikat, a mindörökre érvényes, bibiliai fogantatásút, amely Jézus istenségét tagadja, csak Egy Istent ismer és ember-Jézust, aki nem imádandó, de követendõ.
És ekkor szabadul el a pokol. A hite szuverénitásával megmaradni törekvõ Dávid Ferenccel az alkalmazkodással megmaradni - vagy felszívódni? - törekvõ Blandrata is szembeszáll, s megpróbálja õt is alkalmazkodásra kényszeríteni. S mikor próbálkozásai megtörnek Dávid messzirelátó hajthatatlanságán, terjeszteni kezdi róla, hogy már nem is antitrinitárius, hanem szombatos, tehát zsidózó elveket vall. Úgy tetszik, Blandrata az egyház továbbéléséért lép fel, míg Dávid Ferenc már nem a jelenben gondolkodik. A jövõben, tehát a rendszer túlélésében. Mennyi idõt kell várni ehhez? Néhány évet? Évtizedet? Századot? Mindegy: túl kell élni, s nem beolvadni. Csak a jellegtelen arculatnak van félnivalója az idõtõl, az önállónak az idó nem ellenfél.
A tét óriási, s ilyenkor nem válogathatók meg az eszközök. Tudja ezt Blandrata is, bár azt még nem tudhatja, hogy az évtizedekig jelentékeny erdélyi szombatosság, amely - sztambuli fedezettel - Dávid Ferenc halála után kap erõre, Dávid Ferenc nevét nem is jegyzi majd, nemhogy tõle eredeztetné magát. Blandrata - célja, meggondolásai még nem egyértelmûek - politikai lépéseknél természetesnek tekinthetõ módszerrel valóban nem válogat: Vehe-Glirius német teológusnak (megh. 1590) az Ószövetséghez forduló, szombatos elveket tartalmazó tételeit Dávid Ferenc neve alatt jelenteti meg. Ez a közlés Dán Róberttól, a nemrég elhunyt kiváló egyháztörténésztõl származik, aki hozzáteszi: "A váratlanul hivatalos segítséggel terjesztett szombatos elvek valós forrása hamar kiderült. A továbbiakban sem a szombatos hívök, sem ellenfeleik nem említik a püspököt a zsidózók között."
És ami kétségtelen: Dávid Ferenc ezután következõ elítéltetése, és különösen halála után, a koncepciós perre válaszképpen, dacból és végletes elszántságból sok unitárius hívõ lépett át a szombatosságnak ezidõtájt szervezõdõ táborába. Ez a tény Dávid Ferenc hajthatatlanságának célszerûségét idõlegesen cáfolni látszik. De azt, hogy maga Dávid Ferenc is szombatos hitet vallott volna, egyedül Blandrata György "bizonyította", ha nem is hite szerint, de higgyük, hogy hite érdekében.
Az 1579. június elején Gyulafehérvárott megrendezett Dávid Ferenc-per, a hasonló "törvényes eljárások" természete szerint: megtervezett forgatókönyv alapján ment végbe, amelyet Blandrata, az egykori küzdötárs és barát írt és rendezett meg. Mi vezette tettében? Csábítónak tetsző magyarázat: lassan másfél évtizede lappangó presztízsharc, kié az új hit megalapításának az érdeme, kié az elsõbbség - ennek kellett végre eldőlnie. Másik változat: nem a történelmi érdem, inkább a jelen hierarchia tisztázását akarta mindenáron Blandrata, s végérvényesen lezárni a vetélkedést, egyben még jobban a kedvében járni az újításokat elítélõ Báthoriaknak. Én azonban mégis a harmadik változatot tartom mérlegelésre érdemesnek, mert az kicsinyes egyéni szempontok elõtérbe helyezése, romantikus túlegyszerüsitése helyett mély történelmi távlatokra nyit: ez volt Blandrata György jól  átgondolt, gyakorlatias terve arra, hogy továbbéltesse az egyházat.  Dávid Ferenc létcélja, életmüvének értelme, hogy az õsforrásokkal azonosult hit a kodifikálttól különbözzön, s így állja ki az idõ próbáját;  Blandrata koncepciója pedig arra épült, hogy a hit a kodifikálttal azonosuljon, vagy legalábbis hasonlítson reá. És a reménnyel kecsegtetõbb terv az övé volt.
Emberséges megnyilvánulásnak látszik: Blandrata megakadályozza, hogy a per halálos ítélettel végzõdjön. Dávid Ferenc életének megvédése akkor is Blandrata mellett szólna, ha emberség helyett a már a jövőre gondoló féltékeny ösztön motíválja: egy vértanú Dávid Ferenc, ha a jelenben vesztes maradt is, a jövõben még fölébe kerekedhetne. Mint ahogy az õ indítékai szerint az se szólhat ellene, hogy a tárgyaláson õ tette le elsõnek az esküt: Dávid Ferenc újító, ami a korabeli értelemben törvénytiprásnak számít, s ez egyben azt jelelenti hogy õ, Blandrata György nem újító. Mindez egy tudatos tervnek a megvalósításba való átlendítése volt, az övét követõ huszonöt papi esküvel együtt a vád perdöntõ bizonyítéka.
(Nehezebben igazolható, hogy másodikként az a Hunyadi Demeter esküdött, akit Dávid Ferenc elõbb a páduai tanulmányúthoz segített, majd akinek utóbb önfeláldozó mentötanúja lett Báthori István előtt -, de még Hunyadit is magyarázza két körülmény Egyfelõl: ez a sietõsen buzgó eskütétel alighanem jótékonyan egyengette az utat, hogy a szuperintendensi székben õ válthassa föl várbörtönbe hurcolt mesterét, másfelõl: jellemáldozatból következõ látványos értékszámnövelés - ez már akkor is klasszikusnak tekinthetõ történelmi típushelyzetnek számított.)
Az ítélet után öt hónappal Dávid Ferenc meghal börtönében, s a "megtisztított" egyház, ha kínkeservesen is, ha még ötven év múltán is további megalkuvásokra kényszerítve, de tovább él. Egy egyház, amely "kirí", amely ellen - és most már túl a Dávid Ferencet elítélõ vádakon - elrettentõ vádakat emelnek (a korabeli vádak egy része, gyermetegségük miatt, napjainkra már kiveszett a köztudatból). Életben tudott maradni az egyház, amelyet, hiába szervezõdött az egyetlen magyar földön született keresztény hitvallásból: nemzetietlenség vádjával illettek, török-pártoltsággal és török-rokonszenvezéssel, hitelveit a mohamedánéval tévesztették össze, s azt is ellene fordították, hogy Erdélyben, tehát török befolyási övezetben létesült. (E vád legszélsõségesebb megnyilvánulása az 1574-es nagyharsányi eset volt, amikor Veresmarti Illés helvét-katolikus baranyai püspök az egyenlõtlen feltételek mellett rendezett hitvitában vesztesnek minõsített unitárius papot, Alvinczi Györgyöt, mint közönséges bûnözõt akasztatta fel. A vád szerint: eretnek hitelvei, a püspök érzelmei szerint: hazaáruló törökössége miatt. A vádnak eme lényegét mi sem cáfolta ékesebben, mint az, hogy a válaszként hozott török ítéletet, Veresmartiék halállal büntetését, mint idegen ítéletet, nem fogadták el az unitáriusok, s elérték visszavonását.) Vád volt a korban még az anabaptizmus vádja, amit fegyverellenes szemléletével és az újrakeresztelés szükségességének hirdetésével vont magára az unitarizmus. Mindkét vádat vértanúja, Dávid Ferenc oldatta fel: az elsõt azzal, hogy ez a hitelv tartotta vissza a Békés Gáspár-féle felkelés támogatásától, s a másodikról, mint ahogy a templomi ének és zenekíséret elleni tiltakozásról is: belátta, hogy túlzás, tehát türelmetlenségre utal, s így a legszentebb premisszát, a türelem forradalmi elvét sértheti. Dávid Ferencet nem kötötte dogma; lépésrõl lépésre jutott el a felismeréshez, hogy Jézus hite minden dogmaalap híján való. Ez okozta nézetei gyakori módosítását; hitét és létét a mély átgondoltság határozta meg. S ennek nyomán zúdult az unitarizmusra a talán legsúlyosabb vád: ha azt vallja - mert azt vallotta -, hogy Isten örökkévató szellem, úgy minden istenhit szellemétõl idegen racionalizmust vall, az érzelem meghatározó szerepének háttérbe szorításával.
Cáfolható ez a vád? Az unitarizmus csakugyan mindenek fölé helyezi a szabadgondolkodást, mint közösségi létformát, s az érzelmeket a szubjektum világára hagyja: az érzelmi vonatkozás az egyén zárt élménye, belvilágának ügye, a vallást, mint közösségi ügyet - mert ilyen természete is van! - csakis a gondolkodás hitelesítheti.
S mert a racionalizmus vádja nem cáfolható, igen csak úgy tetszhet, hogy az egyházat a valós erõviszonyokkal számoló, bölcsen megalkuvó Blandrata-terápia, Blandrata doktor receptje mentette meg, amely Dávid Ferenc kiszorítását és a tekintélyelvü hittételek elfogadását írta elõ. Ezt látszik bizonyítani, hogy még az 1638 áprilisi erdélyi országgyûlés is a Blandrata által elismert és elismertetett hittételek alapján egyezett bele, hogy az unitárius a bevett vallások között maradhasson.
Ez a vallás azonban csak neve szerint volt unitárius: önálló arculatát mindinkább kezdte elveszíteni. Ez pedig azzal járt, hogy a hatalom vérszemet kapott, s egymást követték a létének megszüntetését is célzó intézkedések: az unitárius egyházat más protestáns egyházak alá rendelték, amely a beolvasztás veszélyét rejtette magában. Ezt a veszélyt - némiképp paradox módon - a nagy erõvel meginduló ellenreformáció szüntette meg, hogy nyomban frontális támadásba lendüljön. Ha nehezen is, nagy veszteségek és áldozatok árán, de ezt is túlélte Dávid Ferenc egyháza.
Dávid Ferencé? A túlélés ténye õt látszott igazolni; mégis, a külsõ megítélések alapján sokáig nehéz lett volna eldönteni, végül is melyik taktikának köszönhetõ a 18. század végére kialakult viszonylagos biztonság. (II. József  türelmi rendelete és Szentábrahámi Lombard Mihály püspök hittanának megjelenése nyomán, akit egyébként az unitárius egyház második alapítójának neveznek.) Mi történik, ha a konszolidációt szolgáló Blandrata György nem lesz buzgón, akár túlbuzgón engedelmes, tehát ha sorsára hagyja az egyházat? És mi történik akkor ha a messzirelátón eltökélt Dávid Ferenc nem ragaszkodik élete fogytáig megalkuvást nem tûrõ szuverén hitelveihez, melyek híján hiába a túlélés, nincs, ami érdemes legyen a túlélésre?
A sokáig eldönthetetlennek látszó kérdéshez tartozik, hogy a hívek száma a megpróbáltatások során erõsen megfogyatkozott a kezdeti idõkhöz képest. Böhm Károly szerint ugyan a létszámcsökkenés nem értékcsökkenés, mert "a hívõk száma nem bizonyít a vallás magasabb foka mellett." Kissé exkluzívnak tetszõ gondolatát így fejezi be: "A legnemesebb vallásforma a legkevesebb hívót számlálja.”
A létszámfogyatkozás tényénél fontosabbnak látszik egy mély távlatúan harmonikus kiteljesedés, egy vallástörténeti kör bezárulása: e hívõk a tizenkilencedik századtól kezdve ugyanúgy újra töretlenül vallják Dávid Ferenc hitelveit, ahogy õ a negyedik évszázad elõtti, tisztán jézusi hitelveket vallotta a maga idejében.
Tehát a jellemáldozó reálpolitikus, vagy a kérlelhetetlen jellemú fantaszta? Blandrata György? Dávid Ferenc?
Az unitárius egyházak itthon és világszerte mind egyértelmûbben az utóbbi mellett döntöttek. Dávid Ferencben tisztelik alapítójukat és példaképüket, létüket tõle eredeztetik, míg Blandrata receptjét a hatalom bajainak orvoslására felírt receptnek tekintik. A belterjes választás oka lehet akár a Dávid Ferencet nem erõszakos halála ellenére is övezõ vértanúmítosz - így hát minden bizonnyal meggyõzõbb lesz külsõ, független álláspont után nézni.
S ilyennek látszik az, ahogy más egyház, egy hajdan éppen a legelfogultabb ellenségkép-formálás felé hajlott egyház híve nyilatkozik. Református ember írta le, éspedig Dávid Ferenc felekezetéről:
"A magyar protestáns társaság legutóbbi gyûlésén - teszem - nem volt egy öklömnyi unitárius. És nagy felháborodás lészen abból, hogy a Dávid Ferenc Egylet, az unitáriusok irodalmi társasága nemcsak az õket kitagadó protestánsokat invitálja meg, de meginvitálja a zsidókat is, meginvitál minden eszmehirdetõt. Hát Dávid Ferenc azért pusztult el a dévai vár tömlöcében, hogy pár száz év múlva felekezete megszégyenítsen türelmével minden felekezetet?"
Ady Endre írta e sorokat, az Isten-lét és a szentforradalom-várás élményét ezidáig legmélyebben átélt magyar költõ. A Budapesti Naplóban 1903-ban megjelent cikkbõl az is kiderül, hogy ha a dávidferenci vallásforma nemes, mi okból az.
A türelem felekezete. Nemcsak mostani kisebbségi helyzetében az: hatalmi helyzetben is a türelemé volt. És az idõ próbáját alighanem egyértelmûen ez az alapelv, Dávid Ferenc egyházteremtõ alapelve állta ki. A türelem megvallása és tanúsítása emelte olyan kisebbséggé az unitarizmust, amelynek létalapja mintegy a tudat alatt kondícionáló egyetemes stílusmeghatározó tényezõvé lehet; egyre inkább az lesz. És ezzel az jár - ez azzal jár -, hogy a századokon át reáméregetett ítéletek érvényüket veszítik, bármely oldalról nézve is.
Csak a mindenkori prekoncepciós ítélkezók nem tanulják meg a történelembõl, hogy a történelem nem a jog és erkölcs nélkül ítélkezõk tettét tanítja: mindig az általuk elítéltekét. Aki rendelésre ítél, csupán a pillanatnak, tehát csepp önmagának él. Mint ahogy akit elítélt - erre számtalan a történelmi példa - a beláthatatlan emberi nemzet féltett értéke lesz.